Title: Artyčok zeleninový (Cynara scolymus L
Author: jana karlickova
Last saved by: sebor
Company: Faculty of Pharmacy

Artyčok zeleninový (Cynara scolymus L.)
Lidový název: artyčok obecný

Pravlastí artyčoku je severní Afrika. Do jižní Evropy, kde se dnes zejména pěstuje, se dostal pravděpodobně prostřednictvím Arabů již v 8. století.
Artyčoky jsou statné víceleté byliny, z čeledi hvězdicovitých - Asteraceae, s rozvětvenou lodyhou až 180 cm vysokou. Na konci květních stonků mají mohutné dekorativní úbory modrofialových květů, kvetoucích v červenci a srpnu.
Artyčoky jsou oblíbenou pochutinovou zeleninou v zemích kolem Středozemního moře. Požívají se části květních úborů, konkrétně dužnaté zákrovní listeny a květní lůžka. Mají prastarou historii, bývaly lahůdkovou zeleninou na šlechtických tabulích ve středověku a zprávy o jejich požívání se dochovaly dokonce ze starověkého Řecka a Říma. Dokonale očištěné se upravují různým způsobem, ponejvíce jako salát s octem, citrónem nebo olejem.
V současné době se pěstují především pro své příznivé účinky fenolických látek při nemoci jater, žlučníku, snižují hladinu cholesterolu, působí proti křečím v oblasti břicha.  Extrakt z něj chrání játra před poškozením různými toxickými látkami, např. alkoholem. Kromě celkového metabolického účinku je známý léčivý účinek při cukrovce. Některé z látek působí proti toxickým formám kyslíku (vykazují antioxidační aktivitu). Terapeutické účinky na onemocnění jater jsou známé velmi dávno. Artyčok je tedy dnes využíván i ve farmacii.
Růstová charakteristika a pěstování
V našich podmínkách je lze úspěšně pěstovat hlavně v teplejších oblastech. Vyžadují hlubokou, lehčí humózní půdu s vysokým obsahem živin. Semena mají dobrou klíčivost, vyklíčí za 8 až 12 dní, vysévají se do pařeniště v březnu. Předpěstované sazenice na pozemek vysazujeme ručně po jedné do předem naznámkovaných sponů se šířkou 100 x 100 cm. Kultury udržujeme v bezplevelném stavu okopávkou. Během vegetace je nutno rostliny dobře zalévat a přihnojovat. Na zimu se musí dobře zazimovat, jsou citlivé na mráz, nejbezpečnější je rostliny vyrýt a nechat přezimovat ve sklepě.

Bedrník obecný pravý (Pimpinella saxifraga L., subsp. saxifraga), bedrník černý (P. nigra Mill.), bedrník větší ( P. major (L.) Huds.)
Lidový název: společný-bebrník, bedernica, bedrmor, bubeník, boží fousy, pimpinela

V minulosti byla bedrníku věnována značná pozornost, jelikož byl pokládán za účinný a ochranný prostředek proti moru. Proto se popularita bedrníku opěvovala i v lidových písních »Pijme pivo s bobkem, jezme bedrník...«
V dnešní době se na jeho účinek částečně pozapomnělo a chybí na našem trhu již několik desetiletí. V léčitelství bývá nahrazován pastinákem. V současné době již málo sběračů bedrník pozná a odliší od řady podobných rostlin čeledi miříkovitých - Apiaceae.
Jako zdroj drogy jsou ve starší literatuře uváděny dva druhy, a to bedrník obecný a bedrník větší. Na našem území se vyskytují tři druhy bedrníku, jejichž sběr je povolen. Jsou to bedrník obecný, bedrník černý a bedrník větší. První dva druhy byly dlouho považovány za jeden, uváděný ve dvou poddruzích (bedrník obecný pravý a b. o. černý). Jejich rozlišení je velmi obtížné.
Bedrníku je asi 150 druhů. Květy jsou ve složených okolících, postrádají obaly a obalíčky, kalich je nezřetelný. Plody jsou dvounažky. Květy jsou bílé nebo růžové.
K rozlišení bedrníku obecného a bedrníku černého slouží podzemní část rostlin. Bedrník obecný roste hojně na suchých skalách, loukách, pastvinách apod., kořen je světlý a na lomu nebo řezu nemodrá. Proti tomu bedrník černý roste na výslunných stráních, písčinách a stepních svazích, jeho podzemní část je tmavá, na řezu nebo nalomením modrá. Tyto dva druhy se liší hlavně obsahem účinných látek. Bedrník obecný je tetraploid (2 n = 36), a neobsahuje azulenogenní látky, bedrník černý je diploid (2 n = 18 ) a azulenogenní látky obsahuje.
Droga obsahuje hlavně silici, která je dosud málo prostudována, dále furanokumariny, škrob a jiné látky. Používá se jako sekretolytické expektorans (prostředek rozpouštějící hleny) a stomachikum (prostředek působící na činnosti žaludku).
Podzemní část bedrníku patří do skupiny produktů často náhodně nebo úmyslně zaměňovaných. Příčinou je, že mnohé rostliny miříkovité jsou podobné a sbírají se na podzim, kdy nadzemní část rostlin je obyčejně uschlá. Záměna může být i s rostlinami jedovatými, proto k použití bedrníku jsou vhodné jedině rostliny pěstované, aby se bezpečně předešlo záměnám. Vzhledem k trvalému nedostatku této drogy na trhu bylo by pěstování bedrníku účelné.
Růstová charakteristika a pěstování
Nemá zvláštní požadavky, dává přednost půdě vápenité. Množí se semeny, která se vysévají do řádků na jaře nebo na podzim. Někdy se též množí dělením starších trsů. Mladé rostliny se vyjednotí na 18 cm. Podle některých autorů má rád půdy chudé. Kultury se udržují v čistém stavu pletím a okopáváním. K dosažení silnějších kořenů se doporučuje ulamovat květonosné části rostliny. Sbírají se kořeny rostlin dvouletých, nejlépe tříletých.
Sběr
Sbírají se ze starších jedinců na jaře, z mladších na podzim. Kořeny se vyryjí ze země, zbaví nadzemních částí, očistí, rychle omyjí a obyčejně podélně rozřežou, aby se urychlilo sušení. Omytí musí být rychlé, jinak kořen bobtná, silice difunduje do základního pletiva a pak snadno prchá.
Kořeny se suší v tenkých vrstvách co možná nejrychleji přirozeným teplem na vzdušných místech. Suší-li se teplem umělým, nesmí teplota překročit 35 °C. Poměr ztráty na hmotnosti je 5:1. Výnos z l aru kultur je 20 až 30 kg. Kořen snadno vlhne a bývá napadán hmyzem.

Benedikt lékařský (Cnicus benedictus L.)
Lidový název: čubet, akarno, bodlák hořký, kardus benedyktus, přímětník lékařský

   Jednoletá, bodlákovitá rostlina, z čeledi hvězdnicovitých - Asteraceae, vysoká 50 cm.  Lodyhy vzpřímené, bohatě větvené, dole štětinaté, nahoře žlaznaté, zakončené koncovými žlutými úbory. Listy podlouhle kopinaté, dolní stopkaté, horní objímavé, dvojitě ostnitě zubaté. Hlavní účinnou komponentou jsou hořčiny, dále silice, sliz, organické kyseliny. Nať benediktu je typická hořčinná droga, která se používá jako stomachikum a amarum v čajových směsích upravujících zažívání. Zvláště upravuje činnost jater a žlučníku. V likérnictví tvoří součást bylinných směsí sloužících k výrobě žaludečních likérů.
Růstová charakteristika a pěstování
  Benedikt pochází ze Středomoří, má proto rád teplé oblasti, slunné polohy. Půdu hlubokou, bohatou na živiny, zvláště na vápník, proto je třeba půdu provápnit .
 Porost se zakládá přímým jarním výsevem v dubnu do řádků vzdálených 35 cm. Po vzejití je třeba rostliny vyjednotit na vzdálenost cca 30 až 40 cm.
Sběr
   Sklízí se bylinné vrcholky 20 až 30 cm dlouhé před rozkvětem, mohou se sklízet také listy. Sklizeň je možno mechanizovat. Při ruční sklizni nožem nebo srpem je třeba mít rukavice a chránit si oči, ústa, nos, protože trichomy dráždí sliznice a vyvolávají bolestivé záněty. Suší se ve stínu v tenkých vrstvách,  sesychací poměr 4:1. Výnos z 1 aru je 50 kg drogy. 

Černucha damašská (Nigella damascena L.)
Lidový název: černicha, černý kmín domácí, černuc

   »Panna v háji« nebo také »nevěsta v závoji« se nazývá jednoletá dekorativní rostlina, černucha damašská. Domovem je v jižní Evropě, u nás se pěstuje v zahradách. Rostliny jsou 40 až 50 cm vysoké, hustě rozvětvené, s listy sytě zelenými, mnohonásobně dělenými v čárkovité úkrojky. Má úhledné hvězdicovité květy krásně světle nebo sytě modré barvy, podepřené nitkovými listy. Plody jsou nafouklé, spolu srostlé měchýřky připomínající tobolku.
  Rostlina je dekorativní i svým listem. Používá se do pestrých květinových záhonů. Kvete sice krátce, ale dozrávající měchýřky jsou zajímavé a pěkné a dají se použít do moderních kompozic ve vázách nebo miskách. Květy vydrží ve vodě svěží 4 až 6 dnů, nesnášejí však transport.
Černucha (čeleď čemeřicovité - Helleboraceae) má pěkná lesklá černá semena, která se také nazývají »turecký kmín«. Používají se v různých odvětvích, kupříkladu v potravinářství na sypání pečiva nebo v léčitelství. Semena mají po rozemnutí příjemné aroma (ananasové) a chuť podobnou muškátovému oříšku, jsou však nahořklá. Dnes patří mezi málo běžné léčivky, které se lidově používaly jako spazmolytikum (utišující křeče) a k léčbě střevních parazitárních onemocnění. 
Růstová charakteristika a pěstování
Rostlina není náročná na pěstování a rychle roste. Daří se jí v každé zahradní půdě, v slunné teplé poloze. Vlhké půdy nesnáší. Semeno vyséváme koncem března nebo počátkem dubna až do poloviny května přímo na místo na vzdálenost 20 až 25 cm. Nesmí se však vysévat příliš hluboko. Vyklíčí během 10 dnů. Mladé rostlinky včas protrháme a ponecháme na jednom místě jednu až dvě. Osivo se může vysévat také do poloteplého pařeniště, je to však zbytečné, jelikož rostlina kvete poměrně krátce.
Sběr
Při sběru dbáme na dostatečnou zralost a důkladné dosušení semen tak, aby v průběhu uskladnění nezplesnivěla.

Čistec hlíznatý (Stachys sieboldii Miq., syn. S. affinis Bunge)
Lidový název: čistec Sieboldův, japonský brambor

Mezi rostliny používané jako léčivka i zelenina patří čistec hlíznatý patřící do čeledi čeleď hluchavkovitých - Lamiaceae. Je původní v Japonsku a Číně, kde se hojně pěstuje.Od minulého století se čistec začal pěstovat i v některých evropských státech. U nás se pěstuje ojediněle.
Jde o trvalku dorůstající do asi 50 cm. Lodyha je silně rozvětvená, roztroušeně chlupatá, listy vstřícné, vejčité až kopinaté s pilovitým okrajem. Květy jsou v lichopřeslenech, nachové nebo bílé. Oddenky jsou hlízovitě ztloustlé, kyjovité až růžencovitě zaškrcovány. Dorůstají délky 2 až 8 cm a šířky l až 2 cm. Obsahové látky jsou málo prostudovány. Jsou to hořčiny, flavonoidy, silici, třísloviny a minerální látky. Nadzemní část se používá jen v lidovém léčitelství jako posilující prostředek (tonikum). Hlavně se používají hlízky jako dietetikum a lahůdková zelenina, jsou výživné a snadno stravitelné. Hlízky obsahují pektiny a makromolekulární polysacharidy. Snižují obsah cholesterolu v krvi, což je žádoucí při nemocech cévních. Dále obsahují celulózu, která příznivě ovlivňuje procesy v zažívacím traktu. Ve východní Evropě se hlízky čistce používají při diabetes, jelikož snižují obsah cukru v krvi.
Růstová charakteristika a pěstování
Čistec se rozmnožuje vegetativně malými hlízkami, zřídka semeny. Vyžaduje lehčí, ale nevysychavou půdu, dostatečně živnou. Nejlépe se mu daří v řepařské a kukuřičné oblasti. Hlízky vysazujeme v dubnu do rýh, asi 40 cm od sebe, po třech do hnízd, do hloubky asi 10 cm. Ve 100 g je asi 50 malých sadbových hlízek. Na 1 m^2 jich vysazujeme 25 až 30. Během vegetace kulturu okopáváme. Vhodné je i zavlažování.
Sběr
 Nať se sbírá v době květu, ale jen výjimečně. Čistec se pěstuje hlavně pro hlízky. Sbíráme je na podzim, v říjnu až v listopadu. Na vzduchu rychle zavadají. Je třeba je rychle spotřebovat nebo skladovat založené v zemině ve sklepě.

Divizna velkokvětá (Verbascum densiflorum Bertol., syn. V. thapsiforme Schrad.)
Lidový název: císařská svíce, děvina, kruželice, Petrova hůl, oranka, volský chvost, divozel 
   Dvouletá rostlina vytvářející v prvním roce přízemní růžici listů, pochází z čeledi krtičníkovitých - Scrophulariaceae. Květní lodyhy, které vyrůstají v druhém roce, dosahují podle podmínek výšky až 2 m a jsou zakončeny dlouhým hroznem citrónově žlutých, pětičetných květů. Rostliny jsou výrazně plstnaté. Květy obsahují flavonoidní,  iridoidní a saponinové glykosidy, slizy, karotenoidní barviva a malé množství  silice. Používá se ve velkém měřítku do čajových směsí, zejména na záněty horních cest dýchacích.
Růstová charakteristika a pěstování
   Divizna je teplomilná rostlina, proto snáší dobře vyšší teploty a sucho. Nemá vyhraněné nároky na půdní podmínky a může být pěstována na všech druzích půd. Nejvyšší výnosy poskytuje na půdách lehčích až středních, dobře zásobených živinami, hlavně vápníkem. Je dobré, aby pozemek, na kterém je pěstována, byl vzhledem k její výšce, chráněn před větrem. Porost se zakládá z předpěstovaných sazenic. V květnu až červnu se provede výsev do bedniček nebo na množitelský záhon na pečlivě zpracovaný a utužený povrch. Vysévá se řídce (norma výsevu je 5 až 10 g na 1 ar), zcela na povrch půdy, protože divizna potřebuje ke klíčení světlo. Výsev se musí zavlažovat rosením. Vzešlé rostlinky se jednotí na vzdálenost 10 cm a když mají nejméně čtyři pravé listy, vysazují se na produkční pozemek buď na podzim (do poloviny října), aby stačily ještě zakořenit,  nebo na jaře (do konce dubna). Před výsadbou se půda vyhnojí. V létě je dobré lodyhu s květy zastřihnout, aby rostliny nebyly příliš vysoké a květy se daly dobře sklízet. Tím je také vyvoláno větvení lodyh a výnos květů je vyšší.
Sběr
   Sklízí se žluté koruny bez kalicha ručně každý den v dopoledních hodinách po oschnutí rosy (v odpoledních hodinách jsou již květy odkvetlé). Sklizené květy jsou velmi choulostivé, nesmí se stlačovat, jen volně ukládat do košíčků. Sušení musí být okamžité a rychlé. Suší se buď přímo na slunci a večer se případně dosuší v sušárně, nebo se hned suší umělým teplem, nejprve při 50 °C, pak při 80 °C (sesychací poměr 8:1). Žlutá barva květů musí být zachována. Usušené květy jsou hygroskopické, proto se musí hned po usušení dát do uzavřených nádob. Výnos se pohybuje od 4 do 8 kg z 1 aru.

Heřmánek pravý (Chamomilla recutita (L.) Rauschert, syn. Matricaria chamomilla L. p. p.)
Lidový název: harmaníček, kamilka, králíčky, matečník, matčina bylina, voňavý rmen

Heřmánek pravý, čeleď hvězdnicovité - Asteraceae, je léčivá rostlina pocházející z jižní a jihovýchodní Evropy, která nás provází po celý život, téměř kosmopolitní rozšíření a v mnoha zemích se pěstuje v polních kulturách pro potřeby farmaceutického a kosmetického průmyslu. 
Je to jednoletá rostlina, vysoká 20 - 50 cm. Listy jsou dva až třikrát peřenosečné, s čárkovitými úkrojky. Květenství (úbory) se tvoří na dlouhých stopkách. Na obvodu jsou květy bílé, jazykovité a uvnitř žluté, trubkovité. Lůžka úborů jsou na rozdíl od příbuzných druhů dutá a vyklenutá (identifikační znak). Rostliny kvetou od května do září. Silice (nejvíce obsažena v úborech), jejíž hlavními složkami jsou chamazulen a bisabolol, má protizánětlivé a hojivé účinky. Proto je heřmánek nenahraditelný především v dětském lékařství, kde se používá k léčbě střevních a trávicích poruch u kojenců. Dalšími látkami zde přítomnými jsou hořčiny, flavonoidní glykosidy a kumarinové deriváty.
Růstová charakteristika a pěstování
Heřmánek lze pěstovat na všech typech a druzích půd, kromě vysloveně kyselých a zamokřených. Při pěstování po hnojené okopanině, není třeba půda přihnojovat. K výsevu používáme nejlépe šlechtěné osivo. Vzdálenost řádků se řídí jakostí půdy, zásobou živin a množstvím srážek. Volíme ji 45 cm, v oblastech s vyššími srážkami až 60 cm. K výsevu (na 1 ar 20 g semene) musíme připravit půdu co nejpečlivěji a povrch zpevnit (utužit) těžkým válečkem. Heřmánkové semeno potřebuje ke klíčeni světlo, proto se vysévá na povrch půdy. Na menší plochy vyséváme heřmánek makovým secím strojkem a na zcela malé plochy pomocí lahvičky s proříznutou zátkou. Po vzejití se porost mezi řádky okope, druhé okopání se provede po dosažení výšky 5 cm opatrně, aby nedošlo k přihrnutí půdy k rostlině. Při výšce 15 cm se porost poprvé plečkuje a dále již podle potřeby. Mezi jednotlivými sklizněmi se porost přihnojuje.
Heřmánek lze vysévat téměř v kterémkoli ročním období. Abychom však docílili dobrých výnosů, je výsev nejvhodnější v období od 15. srpna do 15. října. V této době za vlhkého a teplého počasí rychle vzejde, dobře zakoření a vzroste. Výhodou časného podzimního výsevu je raná sklizeň. Jarní výsev (od března do konce dubna) se hodí do oblastí, kde v jarních měsících je dostatek srážek a teplota nepřesahuje 15 °C, jinak vzcházející rostliny usychají. Kultivace porostu je běžná.
Sběr
Úbory se sklízí ručními česači (hřeben)  nebo sklízecím a třídícím strojem po rozkvětu (zhruba 1/3 trubkovitých květů je rozkvetlá) za suchého počasí, nejlépe od 10 do 16 hodin. Stonek úborů by neměl být delší než 2 cm. Suší se rychle v tenkých vrstvách ve stínu nebo v sušičkách při teplotě do 40 °C (sesychací poměr je 6:1). Po usušení se nechá droga 6 - 12 hodin odpočívat („vydýchat“) a teprve potom se plní bez stlačování do obalů.

Jablečník obecný (Marrubium vulgare L.)
Lidový název: buřina bílá, býčí krev, dunda, šedivka zelená, vonoklas

Jablečník obecný, čeleď hluchavkovité - Lamiaceae, je teplomilný a světlomilný druh, původně rozšířený od Střední Asie do Středozemí a na teplé lokality střední Evropy. Dnes roste po celé Evropě a zavlečený zdomácněl i v Severní Americe. U nás je hojnější na jižní Moravě, jinak se vyskytuje roztroušeně jako plevel po celém území.
Je vytrvalý, 30 až 50 cm vysoký s krátce vystoupavou nebo přímou čtverhrannou, bíle plstnatou lodyhou vyrůstající z vícehlavého oddenku. Listy jsou vstřícné, široce vejčité, vroubkované, spodní více a horní méně řapíkaté. V úžlabí vyrůstají husté polokulovité lichopřesleny drobných květů.
Nať obsahuje glykosidické hořčiny, hlavně marrubiin, třísloviny (až 7 %), silice. Používá při chorobách žlučníku, podporuje trávení a má mírně projímavý účinek, také na odhlenění horních dýchacích cest. Dříve se vzhledem k obsahu hořčin používal i k léčbě malárie místo chininu.
Růstová charakteristika a pěstování
Pěstuje se na lehčích, dobře propustných sušších půdách (citlivý na zamokření). Jablečník vyséváme na jaře (můžeme i na podzim) přímo do hloubky asi 0,5 cm. Před setím se doporučuje máčení. Řádková vzdálenost je asi 40 až 50 cm. Na l ar je potřeba asi 120 g semene. Obvykle vyklíčí po 2 až 6 týdnech (v suché půdě špatně vzchází). Proto se doporučuje vysévat se značkovací rostlinou (např. salátem), abychom mohli včas plečkovat a udržet porost čistý. Jablečník můžeme pěstovat rozdělením trsů nebo předpěstováním v pařeništi nebo na záhoně. Tyto sazenice přesazujeme na stanoviště při výšce 9 cm do sponu 40 x 50 cm. Na stanovišti ponecháváme kulturu 3 až 5, někdy i více let. Víceletou kulturu je vhodné přihnojovat (nesnáší však chlévskou mrvu). Je náchylný na vymrzání.
Sběr
Nať se sklízí na počátku rozkvětu rostlin. Odřezává se 5 až 10 cm nad zemí. Nesmí být odkvetlá, jinak dřevnatí. V prvém roce se sklízí jednou, v dalších nejméně dvakrát. Výnosy (od druhého roku) dosahují více než 50 kg suché natě z l aru. Sesychací poměr je 4: 1. Sušíme v tenké vrstvě na suchém a stinném místě nebo umělým teplem do 40 °C. S drogou opatrně pracujeme, jelikož práší a působí dráždivě na dýchací cesty.

Jehlice rolní (Ononis arvensis L.)
Lidový název: není zaužíván

Místo dříve výlučné sbírané jehlice trnité (Ononis spinosa L.) - lidově babí hněv, se v současné době u nás pěstuje jehlice rolní, která byla dovezena ve vyšlechtěné odrůdě z Ruska. Jde o dvouletou rostlinu, téměř bez trnů čeledi bobovitých - Fabaceae.
Jehlice rolní je polokeř asi 30 až 60 cm vysoký, chudě větvený. Má vícehlavý oddenek, vybíhající v málo větvený kořen. Listy jsou trojčetné, s vejčitými palisty. Květy obyčejně po dvou v úžlabí listů jsou růžové, zřídka bílé a jsou sestaveny v hrozny. Plodem jsou dvousemenné lusky.
Kořeny obsahují skupinu flavonoidních glykosidů, malé množství silice, třísloviny a minerální látky. Užívají se vnitřně jako diuretikum (močopudný prostředek), zánětech močového měchýře a žlučníku a jsou součástí diuretických čajů.
Růstová charakteristika a pěstování
Jehlice rolní není náročná na podnebí a půdu. Pro pěstování jsou vhodnější středně těžké nebo lehčí půdy s dobrou zásobou živin. Nevhodné jsou půdy kyselé nebo zamokřené.
Pozemek pro pěstování se připraví jako pro brambory. Na jaře před výsevem se stanoviště přihnojí. Hnojiva se zapracují do půdy. Před setím se pozemek nahrobkuje (jako pro brambory), vršky hrobků se uválí lehkým válcem nebo u menších parcel stlačí. Vzdálenost řádků má být 60 cm. Semena se vysévají na vrcholky hrobků do hloubky l až 1,5 cm. Na 1 ar spotřebujeme 100 až 120 g osiva. Během vegetace se kultura udržuje v bezplevelném stavu (okopáváním, prooráváním). Ke konci vegetace prvého roku se nať může sklidit pro zkrmování.
V druhém roce pěstování se kultury na jaře přihnojí jako před setím. Během vegetace odstraňujeme plevele.
Sběr
Na podzim (září, říjen), případně další jaro, se kořeny sklízejí. Před vyoráním se nať odstraní. Kořeny se omývají proudem vody a silnější se podélně rozřežou. Suší se v tenkých vrstvách na vzdušném místě nebo teplem umělým do 50 °C.
Z 1 aru se získá 12 až 15 kg suchého kořene. Sesychací poměr je 3:1.

Jitrocel kopinatý (Plantago lanceolata L.)
Lidový název: babí listí, beraní jazyk, beraní ocas, celník hojílek, myší ocas, skorocel

Jitrocel kopinatý, čeleď jitrocelovité – Plantaginaceae, patří stále mezi nejznámější léčivky. Je domácí téměř po celé Evropě i severní a střední Asii, dnes je zavlečen do všech světadílů. U nás je hojný na loukách, polích a v příkopech. Používali jej již antičtí lékaři proti kašli a na rány.
Vytrvalá rostlina vytváří přízemní růžici dlouze kopinatých celokrajných listů se souběžnou žilnatinou. Z listové růžice vyrůstá několik přímých rýhovaných stvolů s krátkým klasem drobných hnědavých květů. Z koruny vyčnívají čtyři nápadné tyčinky s dlouhými nitkami a žlutými prašníky. Plodem je tobolka obsahující dvě lesklá hnědá semena.
Jako farmaceutická surovina pro přípravu různých čajových směsí, sirupů, kapek se používají jen listy jitrocele kopinatého. Jde o oficinální drogu, která pro léčivé účely musí vyhovovat požadavkům lékopisu. Léčivý účinek listů je podmíněn složením účinných látek. 
Listy jitrocele obsahují komplex přírodních látek především glykosid aukubin, flavonoidy, sliz, enzymy, pektiny, třísloviny, organické kyseliny a minerální látky. Z nich je nutno uvést soli vápníku a draslíku, kyselinu křemičitou a zinek.
Jitrocelové listy se používají s oblibou při nemocech dýchacích cest a zažívacího traktu. Slouží jako prostředek slizový, protizánětlivý, antiseptický a usnadňující odkašlávání. Tento účinek je podmíněn obsahem slizu a pektinu a glykosidem aukubinem, který působí dezinfekčně a současně mírní dráždění ke kašli (u chronického kataru průdušek). Výluh z listů má značný baktericidní účinek na různé mikroorganizmy zažívacího traktu a díky slizům působí i při obstipaci (zácpě), která může provázet poruchy trávení. Tento účinek se připisuje tříslovinám a glykosidu aukubinu. Tyto látky působí také protizánětlivě. Velmi často se používají listy zevně na nehojící se rány a kožní defekty. V poslední době se prokázalo, že jitrocelové listy lze použít místo natě světlíku na záněty spojivek. 
V lidové praxi a některých evropských státech se často používají i další dva u nás běžné druhy, jitrocel větší (Plantago major L.) a jitrocel prostřední (Plantago media L.). Jitrocel větší je běžný plevel na rumištích, vyšlapaných trávnících a cestách. Má široce vejčité, zřetelně řapíkaté listy a řídký klas květů, který je často delší než stvol. Jitrocel prostřední má eliptické listy v přízemní růžici, zřetelně řapíkaté. Stvol je mnohokráte delší než klas. Na rozdíl od předchozích druhů má bílé koruny květů s fialovými prašníky. Jitrocel prostřední je u nás četný, roste na travnatých místech v lesích, křovinách apod. Oba uvedené druhy mají nižší obsah účinných látek než jitrocel kopinatý, a proto se nevykupují. V lidovém léčitelství se stále používají.
V poslední době se pro vysoký obsah slizu v semenech pěstuje i jednoletý jitrocel blešník (Psyllium afra (L.) Mirbel, syn. Plantago psyllium L. p. p.) s rozvětveným stonkem a vstřícnými čárkovitými listy, který pochází ze Středozemí. Semena různě upravená působí příznivě na sliznici zažívacího traktu, vyvolávají pocit přirozeného nasycení a povzbuzují vylučování tlustého střeva.
Růstová charakteristika a pěstování
Jitrocel kopinatý se pro farmaceutické účely pěstuje. U nás byla vyšlechtěna odrůda cv. »Svatojánský«. Jitrocel lze pěstovat všude a na nejrůznějších půdách, nejlépe však v písčitohlinitých až hlinitých, s neutrální až slabě kyselou reakcí. Nevhodná jsou suchá stanoviště nebo trvale zamokřené půdy. Snáší i polostín.
Vyséváme v březnu (dubnu) přímo na pole do řádků 30 až 40 cm vzdálených (nejlépe po okopaninách nebo luskovinách, tedy do půdy zásobené živinami, ale opatrně, protože dusík sice podporuje růst, listy však potom mají mnoho vody a při sušení hnědnou.). Přihnojujeme pouze fosforečnými hnojivy, nehnojíme nikdy na list. Kultury se udržují v bezplevelném stavu okopáváním nebo plečkováním. Semena si udržují klíčivost 3 až 5 let. Na l ar je jich zapotřebí 40 až 70 g (1 g = 840 až 920 semen). Jitrocel vysetý na jaře dává ještě v témže roce asi 3 sklizně. Na stanovišti ponecháváme rostliny 2 až 4 roky.
Sběr
Listy sklízíme kdykoliv (ne však zavlhka), když narostou, srpem nebo uřezáváme nožem u země, ještě než se objeví stvoly.
Sušíme ihned po sklizni v tenké načechrané vrstvě na lískách za dobrého větrání. Při manipulaci musíme být opatrní a obracet můžeme listy před dosušením. Pomalé sušení způsobuje jejich černání. Suší-li se umělým teplem, nesmí teplota přestoupit 40 °C. Zčernalé a zhnědlé listy musí se z materiálu odstranit. Správně usušená droga si zachovává zelenou barvu.
Výnosy se pohybují kolem 40 kg suchých listů z l aru. Sesychací poměr je 5 až 6:1. Sušené listy nesmějí obsahovat jiné části rostliny, proto odstraňujeme květenství a staré, zažloutlé či zahnědlé a zablácené listy. Je ovšem nutno poznamenat, že jitrocel se dobře pěstuje, ale špatně suší.

Klanopračka čínská (Schizandra chinensis)
Lidový název: limoník čínský, mantilka čínská, plody pěti chutí, schizandra

Klanopraška (čeleď klanopraškovité - Schizandraceae) je třetihorní reliktní rostlinou původní v severovýchodní Číně, Koreji, Japonsku apod.
Údaje o použití klanoprašky čínské se v Číně datují od VI. století, kde byla známa jako důležitá léčivá rostlina se stimulačním účinkem. Od XVII. století je uvedena v čínské farmakopei.
Používá se celá rostlina (listy, plody, semena, dřevo i kůra). Lovci a průvodci zvláště geologických a horolezeckých expedicí při dlouhých cestách pili čaj z klanoprašky, který snižoval únavu, zaháněl pocit hladu a žízně a zvyšoval aktivitu. V Číně se klanopraška jmenuje u-vai-dzy což znamená »plod pěti chutí«. Použití se zachovalo až do současnosti.
Mezi biologicky aktivní látky patří skupina více než 25 lignanů, hlavně schizandrin, deoxyschizandrin, gomisin a jejich další analogy. Ve všech orgánech rostliny je přítomná silice, vitamín C, třísloviny a minerální látky. Semena obsahují 50 % tuku s nenasycenými kyselinami.
Klanopraška a z ní vyrobené přípravky ovlivňují regenerační pochody, a to jak proces dráždění, tak útlumu. Zvyšováním pohotovosti organismu k reakci se zvyšuje a povzbuzuje jeho duševní a tělesná výkonnost.
Zvláště hodnotný účinek mají lignany z plodů klanoprašky při jaterních nemocech. Japonští vědci zkoušeli in vitro utilizační (prospěšný) účinek lignanů na jaterní buňky a prokázali, že tyto látky mají hepatoprotektivní (ochranný) účinek, který ověřili i klinicky.
Přípravky z klanoprašky se také používají při nemocech cévních. Normalizují krevní tlak (při zvýšeném tlaku se tlak snižuje, při sníženém zvýší). Dále zvyšují imunitu organismu. Účinek byl ověřen na velkém souboru 1200 fyzických osob, kterým byl po dobu 6 měsíců každé ráno podáván čaj z listů. Mají také baktericidní a protiplísňové účinky.
Klanopraška se vyznačuje nejen dobrým stimulačním a tonickým účinkem, ale přináší dobré výsledky i při jiných nemocech. Dále je důležité i to, že nemá vedlejší účinky a při dlouhodobém použití se účinnost nesnižuje.
Růstová charakteristika a pěstování
Klanopraška se dá množit generativně i vegetativně. Půda musí být kyprá, smíchaná s listovkou. Kořenový systém klanoprašky je rozprostřen na povrchu. Semena se vysévají v říjnu (před mrazy) přímo do hloubky l až 1,5 cm, nebo do nádob, které necháme přes zimu venku (na jaře je nutno dbát, aby půda nevysychala). V zimě jsou semena přírodně stratifikována. Klíčí během května (jsou podobná klíčícím semenům okurek). Nejprve je patrný klíček a děložní listy. Rostlinky se přesazují až po objevení tří až čtyř listů, kdy je vytvořen kořenový bal. Během prvního roku rostliny vyrůstají 10 až 12 cm.
Při vegetativním množení se používají jak vyzrálé řízky z jednoletých větviček, tak řízky bylinné. Ukládají se v množárnách do písku, kde je udržována přiměřená vlhkost a teplota l8 až 25 °C. Zakořenění je možně urychlit máčením v roztocích stimulátorů. Klanoprašku lze množit také hřížením.
Během prvních dvou vegetačních let roste pomalu, vytváří se keřík. V dalším období je nutné dát k rostlinám oporu, aby se mohly popínat. Na oporách vytrvávají. Kořenový systém je nutné přistínit. Přihnojujeme dvakrát ročně, na jaře a koncem léta. K půdám kyselým je vhodné přidat vápník.
Občas se v tisku chybně uvádí, že klanopraška je dvoudomá. Je jednodomá, ale květy má různopohlavné (zvlášť samčí a zvlášť samičí). Samčí (prašníkové květy) kvetou asi o 2 dny dříve než samičí. Po opylení a oplození se květní lůžko prodlužuje a na něm vyrůstají korálově červené bobule. Průměrná hmotnost bobule je kolem 0,5 gramu.
Klanopraška začíná kvést a plodit za 4 až 5 let. Kvete obyčejně v druhé polovině května v závislosti na klimatu. Ranní mrazíky v době květu mohou vést k menší plodnosti. Proti nim lze rostliny chránit kouřovými clonami.
Sběr
Z jedné rostliny se sebere 2 až 6 kg plodů. Sesychací poměr je 3 až 4:1.Zrají koncem srpna, mají charakteristickou kořenně aromatickou chuť a vůni.

Kozlík lékařský (Valeriana officinalis L.)
Lidový název: baldrán, baldrián, kočičí kořen, kozilec, nard, odolen, valeriána
   Vytrvalá rostlina, vysoká až 130 cm pocházející z čeledi kozlíkovitých - Valerianaceae. Má rýhovanou lodyhu, bledě růžové, někdy bílé květy, uspořádané ve vrcholíkovitých plochých latách.Má výběžkatý, silně zapáchající oddenek s drobnými kořínky. Kořeny obsahují jako hlavní účinné látky tzv. valepotriáty, silici a estery různých kyselin. Droga má sedativní účinek, jehož nositelem jsou hlavně tzv. valepotriáty (zkrácený název pro valeriana-epoxy-triestery), jež jsou přítomny od 1 do 5 %. Používá se při žaludeční neuróze, nervovém neklidu, srdeční úzkosti. Je součástí čajových směsí, extrakt je součástí kompozitních léčivých přípravků. 
Růstová charakteristika a pěstování
   Pěstuje se jako jednoletá rostlina v oblastech, kde jsou srážky vyšší než 650 mm, protože je náročný na vláhu. Do osevního postupu se zařazuje nejlépe po předplodinách hnojených organickými hnojivy. Po jiných předplodinách se pozemek na podzim musí prohnojit chlévskou mrvou. Porost se zakládá z předpěstovaných sazenic. Výsev pro jejich produkci se provádí na podzim do bedniček, které se nechají venku promrznout (stratifikace) a v únoru se přemístí do skleníku. Po 2 až 3 týdnech se rostlinky pikýrují po 2 až 4 do sponu 5 x 5 cm, otužují se častým větráním a snižováním zálivky. Co nejdříve na jaře se vysazují na produkční pozemek po jedné sazenic i do sponu 50 x 25 cm. Po výsadbě se porost mělce okopává, mezi rostlinami se musí plevele odstraňovat ručně, protože kozlík je mělce kořenící rostlina.
Sběr
Kořeny se sklízí v říjnu, na menších pozemcích nejčastěji rycími vidlemi. Po odstranění natě se z nich kovovými hřebeny odstraní, tj. "vyčešou" vlasové kořeny, potom se pořádně operou a v případě potřeby podélně rozřežou. Suší se teplotou do 40 °C. Dobře usušené se s praskotem lámou. Sesychací poměr 4:1. Výnos z 1 aru se pohybuje od 20 do 40 kg suchých kořenů.

Meduňka lékařská (Melissa officinalis L.)
Lidový název: citronelka, citrónový balšám, doušník, včelník, ženské koření, medovka, lemonka, máta citrónová

Meduňka je vytrvalou až 1 m vysokou rostlinou z teplé oblasti kolem Středozemního moře a ze zemí balkánských. Je to včelařská rostlina z čeledi hluchavkovitých - Lamiaceae. Obsahuje silici příjemné citrónové vůně. Používá se v terapii, má výrazný uklidňující účinek, ale i účinek spasmolytický (na hladké svaly), příznivě ovlivňuje sekreci žluči. Z listů se destiluje silice, nať je součástí různých čajových směsí.
Růstová charakteristika a pěstování
Místo původu určuje požadavky na teplotu a klimatické podmínky. Na vhodných stanovištích vydrží až 30 let, u nás se pěstuje jen v kulturách tří až pětiletých. Je značně citlivá na mrazy a často vymrzá.
Protože se jedná o rostlinu víceletou, vyhledáváme pozemky kvalitní, hlinitopísčité až hlinité, dobře zásobené humusem (ne kyselé). Kořenový systém je vytvořen vícehlavým oddenkem s četnými kořínky. Hlavní množství kořenů je umístěno ve vrstvě asi 30 cm, proto vyžaduje hluboké půdy.
Semena vyséváme do pařeniště nebo přímo na záhon, klíčí za 28 dní, vyšší teplota klíčení urychluje. Pro setí a předpěstování je nutné vědět, že semeno je velmi malé (hmotnost 1000 semen je 0,6 g; norma výsevu je 20 g na 1 ar), a proto vyžaduje povrch jemně upravený, který ještě před setím přimáčkneme prkénkem. Po výsevu plochu jemně posypeme zemí.
Do pařeniště vyséváme koncem března až začátkem dubna, přímý výsev se uskutečňuje až v polovině května (po skončení jarních mrazíků). Na záhony můžeme sazenice vysazovat od konce června do září. Sazenice můžeme také získat dělením trsů dvou až tříletých rostlin. Vysazujeme je do sponu 45 x 45 cm. Zpočátku rostou velmi pomalu, v závislosti na teplotě.
Kultury okopáváme nebo plečkujeme dvakrát během vegetace. Rostliny musíme chránit před mrazy. Mladé pokrýváme slamnatým hnojem, ke starším přihrnujeme zem, aby byla chráněna rostlina a její kořenový systém.
Sběr
Sbírá se list nebo nať krátce před květem, jen za suchého počasí v dopoledních hodinách. Nať se sbírá asi 15 cm nad zemí. Meduňka se sbírá opatrně, nesmí se stlačovat (stlačená místa během sušení černají). Materiál se rozprostře do tenkých vrstev a suší ve stínu nebo teplem umělým do 40 °C. V prvním roce bývá výnos 16 kg z 1 aru, v druhém roce se provádí sklizeň 2-3x  a výnos se pohybuje mezi 20-40 kg na 1 ar (sesychací poměr je 5:1).

Měsíček lékařský (Calendula officinalis L.)
Lidový název: bradavičné koření, deštná bylina, kalendule, krusíček, nehtík, pazourky

Měsíček, čeleď hvězdnicovité - Asteraceae, pochází z jižní Evropy a již ve 12. století se pěstoval jako léčivá rostlina. Většinou se pěstují jen plnokvěté oranžové kultivary s červeným odstínem.
Vzhledem k tomu, že měsíček je nepostradatelná léčivá rostlina, pěstuje se u nás a v mnohých evropských státech velkoplošně. U nás byl vyšlechtěn červeně oranžový plnokvětý kultivar »Plamen«. Květy se používají i k řezu pro dekorativní účely. 
Jedno až dvouletá rostlina vysoká 20 až 50 cm. V květech (úbory) měsíčku lékařského se nachází množství obsahových látek jako karotenoidy, pentacyklické triterpeny, hořčiny, saponiny, silice, steroly, flavonoidy, organické kyseliny, sacharidy, polysacharidy a další.
Tvorba účinných látek v rostlinách je závislá na mnoha faktorech především klimatických a edafických. Kupříkladu měsíček pěstovaný na dobré humusové půdě s dostatečným osvětlením ve srovnání s měsíčkem pěstovaným ve stínu na chudé písčité půdě bude menší, slabší, s menšími úbory a bude tvořit komplex látek s rozdílným obsahem a často i složením. Také doba sběru (ráno, odpoledne) má vliv na kvantitativní i kvalitativní hodnoty účinných látek. 
Měsíček lékařský má především protizánětlivý účinek a mírně protikřečový. Má značné antibakteriální a antivirotické účinky. Využívá se nejen v terapii, ale také v kosmetice. 
Růstová charakteristika a pěstování
Měsíček nemá na půdu žádné zvláštní nároky a daří se v každé zahradní půdě s dostatečným obsahem vápníku. Semeno se vysévá v dubnu přímo do půdy nejlépe do sponu 50 x 30 cm (spotřeba semen 30 - 40 g na 1 ar) nebo do řádků vzdálených od sebe 50 cm (spotřeba semen 100 - 150 g na 1 ar) do hloubky 1,5 - 2 cm. Po vzejití (přibližně za 8 dnů) při výšce 5 cm se porost v řádcích jednotí na vzdálenost 30 cm. Při řídkém výsevu není třeba rostliny přepichovat. Semena klíčí během 6 až 11 dnů. Postupným výsevem získáme rostliny kvetoucí po celé léto. Semeno se může vysévat již na podzim.
Sběr
Pro léčivé účely se sbírají ručně za suchého počasí celé květní úbory s kalichem či bez kalicha nebo jen květy jazykovité. Při sběru květních úborů může dojít u některých jedinců ke kontaktní alergické reakci. Suší se rozprostřeny na stinných, vzdušných místech  a v sušičkách při teplotě do 70 °C - úbory bez kalicha (sesychací poměr je 8:1),  úbory s kalichem (sesychací poměr je 6:1), po usušení musí střed kalicha šustit jako suchý papír.

Řepík lékařský (Agrimonia eupatoria L.)
Lidový název: bič boží, bylina královská, celého světa zdraví, útrobník

Řepík lékařský, čeleď růžovité - Rosaceae, je vytrvalá až 1 m vysoká rostlina rozšířená v Evropě, v mírném pásmu Asie a v Severní Americe. Roste na suchých loukách a u cest. U nás je místy hojný. V prvním roce vytváří přízemní růžici listů. V druhém z ní vyrůstá drsně chlupatá lodyha, ve spodní části listnatá s klasovitými hrozny drobných žlutých květů. Plodem je češule (nepravý plod uzavírající nažky), na nichž jsou háčkovité osténky. Rostlina obsahuje třísloviny (8 %), flavonoidy, silice a hořčiny.
Řepík vonný (A. procera Wallr.) bývá u nás pěstován v zahrádkách. Roste planě zejména v pahorkatinách, doprovází lidská sídliště. Při použití v lidovém léčitelství bývá sbírán místo řepíku lékařského, má vyšší obsah tříslovin oproti řepíku lékařskému i vyšší obsah silice.
 Při sběru se snadno zamění řepík lékařský za vonný, neboť laik snadno morfologické rozdíly přehlédne.
Řepík lékařský tvoří přízemní listovou růžici, řepík vonný nikoliv. Řepík vonný má silnější, hranatou, větvenou lodyhu, větší listy, které bývají roztroušeně chlupaté až lysé, oboustranně zelené, na rubu nanejvýše šedozelené. Oproti tomu řepík lékařský má listy tmavozelené na líci a bělavé na rubu. Lodyha řepíku lékařského má dva typy krycích trichomů, a to dlouhé odstálé a kratší zakřivené. Lodyha řepíku vonného má jeden typ (pouze dlouhé odstálé). Vyjmenovány jsou samozřejmě jen dobře patrné rozdíly. Český lékopis (ČL 2002) však uvádí jen nať řepíku lékařského - Herba agrimoniae.
Řepík je tříslovinná rostlina, užívá se jako adstringens (stahující a svíravý účinek) při nemocech zažívacího traktu. Dále účinkuje protizánětlivě a dezinfekčně. Slouží k přípravě různých čajových směsí, extraktů a tinktur. Zevně se používá při zánětech dutiny ústní, jako kloktadlo a jako přísada do koupele při kožních onemocněních.
Růstová charakteristika a pěstování
Řepík lékařský je vázán na přírodní stanoviště, jeho pěstování je náročnější než u jiných léčivých rostlin. Tato vytrvalá bylina má vyšší nároky na příjem živin. Daří se jí na středních nebo lehčích hlinitopísčitých půdách. Před setím musí být půda dobře zpracovaná. Hnojiva se zapracovávají hluboko do půdy před setím. Potom se rostliny jen přihnojují.
Plody se vysévají na podzim nebo brzy zjara přímo na pole. Dáváme přednost podzimnímu výsevu, jelikož mrazy a vlhkost mají příznivý vliv na klíčení (rozrušují dřevnaté oplodí). Klíčí velmi pomalu a nepravidelně, ve tmě za 14 až 60 dní po zasetí, a to asi z 60 %. Na velké plochy se vysévá stroji do řádků asi 60 cm vzdálených, na menších plochách ručně do sponu 40 x 30 cm do hloubky 1 cm (500 g osiva na 1 ar). Může se také množit dělením trsů. Někteří pěstitelé sazenice předpěstují ve skleníku a mladé rostliny vysazují na záhony. Během vegetace se rostliny plečkují a okopávají. Jakmile má dva páry listů, vyjednotí se do řádků.
Řepík vonný se pěstuje stejně jako lékařský. Daří se však na dobrých humusovitých půdách. Plody se vysévají do dobře zpracované půdy na podzim. Jejich klíčení se urychlí nízkými teplotami, mrazem nebo střídavým mrznutím a táním (stratifikace). Řepík vonný je větší, má větvenou lodyhu a poskytuje vyšší výnos. Nať se sbírá a suší stejně jako u řepíku lékařského.
Sběr
Nať se sbírá sekáním asi 2 cm nad zemí. Výšku sběru je nutné stanovit citlivě s ohledem na kvalitu nati a z důvodu regenerace nových výhonů. Někdy se sbírají ručně jen listy. Nať se nesmí trhat, poškozuje se tím kořenová část a rostlina hyne. Sbírá se v době rozvíjení květu s maximálním obsahem 6 % plodů, průměr stonku musí být pod 0,5 cm. Za vegetační období bývají 2 sklizně. Sebraný materiál se suší co nejrychleji (do 35 °C) ve stínu v tenkých vrstvách, nebo zavěšený ve svazečcích (sesychací poměr je 3-5:1, výnos kolísá od 20 do 40 kg z 1 aru). Usušená nať má příjemně kořenitý zápach a poněkud ostrou chuť.

Srdečník obecný (Leonurus cardiaca L.)
Lidový název: buřina srdečník, devaterník kopřiva, srdečník obecný, máta srdeční, hubeníček

Srdečník obecný je rostlina pocházející z čeledi hluchavkovitých - Lamiaceae rozšířená po Evropě a východní Sibiři. U nás roste na suchých loukách, podél cest, na rumištích a pastvinách. Jde o vytrvalou až metrovou rostlinu, nepříjemně páchnoucí. Listy jsou vstřícné, na líci tmavozelené, na rubu hustě pýřité. Květy jsou malé, světle červené.
Ve své domovině (východní Sibiři) byl srdečník prastarým léčebným prostředkem ruské medicíny. 
Nať obsahuje řadu různých účinných látek. Srdečník obsahuje především bufanolidové (steroidní) glykosidy, hořký leonurin, alkaloidy, třísloviny, saponiny, flavonoidy, křemičitany aj. Jde vesměs o látky se značným fyziologickým účinkem na centrální nervový systém a kardiovaskulární systém. Proto je lepší, jestliže použití této rostliny doporučí lékař.
Má rozsáhlou indikační oblast, hlavně jako kardiotonikum (prostředek podporující srdeční činnost), spazmolytikum a sedativum. Tento účinek se projevuje při vegetativních poruchách srdeční činnosti a funkčních poruchách cirkulace, při úzkosti, neklidu nebo zvýšeném krevním tlaku.
Růstová charakteristika a pěstování
Srdečník se dá pěstovat na lehčích sušších půdách v teplejších oblastech. Vysévá se na jaře (duben) přímo na pozemek do hloubky asi 0,5 cm. Řádková vzdálenost asi 40 až 50 cm.
Srdečník rovněž můžeme předpěstovat v pařeništi nebo na záhonech. Poté vysazujeme do sponu 40 x 40 cm. Kulturu udržujeme v bezplevelném stavu plečkováním nebo okopáváním. Srdečník je víceletá kultura. Po druhém roce pěstování se může přihnojovat.
Sběr
Sklízí se nať na počátku rozkvětu. Odřezává se asi 20 cm nad zemí, 2 až 3 x během vegetační doby. Suší se volně na vzduchu nebo za použití umělého tepla do 45 °C. Sesychací poměr je 4:1.

Šalvěj lékařská (Salvia officinalis L.)
Lidový název: babí břich, koníčky, muškátová bylina, královská bylina, šarbetová bylina, šalvice

Již antičtí lékaři považovali šalvěj za vynikající léčivku. Pochází z východního Středozemí. Největším producentem jsou balkánské státy.
Šalvěj lékařská je až metrový polokeř s větvenou, naspodu zdřevnatělou lodyhou. Listy jsou protáhle vejčité, na okraji jemně vroubkované. Kvete světle fialově, s červenohnědým kalichem a dvojpyskou korunou.
Obsahuje hlavně silici, jejíž složení závisí na původu. Nejčastěji se v ní vyskytuje thujon, cineol, borneol aj. Na účinku se výrazně podílejí třísloviny a hořčiny. Vzhledem k vysokému obsahu toxického thujonu nelze šalvěj doporučit k dlouhodobému vnitřnímu užívání ve vyšších dávkách.
Působí především protizánětlivě, baktericidně a dezinfekčně, je vhodná na veškeré záněty dutiny ústní a odstranění zápachu z úst. Vnitřně se používá nálev z listů proti pocení, zejména nervového původu, například v klimakteriu. Listy jsou součástí různých průmyslově vyráběných čajovin.
Růstová charakteristika a pěstování
Nejlépe se jí daří na slunných a chráněných stanovištích na vápenitých půdách, hlinitých až písčitých, bohatých živinami. Dává dobrý výnos jako mezikultura mezi ovocnými stromy. Množí se semeny, méně řízkováním nebo dělením. Semena se vysévají v únoru a březnu (nebo v říjnu a listopadu) do pařeniště 3 až 4 cm hluboko. Klíčí při 20 až 25 °C za 3 až 4 týdny. Rostlinky se jednou či dvakrát přepichují. Sazenice se vysazují v květnu ve sponu 40 x 30 cm. Na zimu se přihrnou půdou s podílem humusu. Rostliny přihnojujeme. Vápnění prospívá. Aby se tvořilo hodně listů, doporučuje se přiřezávání.
Sběr
V květnu a červnu za sucha se zpravidla srpem seřezávají celé bylinné části a před sušením se listy otrhávají. Sbírá se tedy nať nebo samotné listy. Ze starších kultur je možná ještě sklizeň začátkem září, ne později, protože rostliny bez listů by vymrzly.
Suší se v tenkých vrstvách na stinných a vzdušných místech přirozeným teplem. Při umělém teple nesmí teplota překročit 35 °C. Listy mají silný kořenitý pach a kořenitou hořkou chuť. Výnos z l aru je 10 až 30 kg. Sesychací poměr u nati je 4:1, u listů je 5:1.

Topolovka růžová (Alcea rosea L.)
Lidový název: proskurník růžový, sléz topolový, sléz zahradní, sléz římský, proskurník topolovka

Topolovka pochází pravděpodobně z Číny. U nás je i okrasnou rostlinou. Je to dvouletá až víceletá rostlina z čeledi slézovitých - Malvaceae. V prvním roce se vytvoří přízemní růžice listů, druhým rokem vytvoří přímou větvenou lodyhu až 2 metry vysokou, na níž směrem odspodu nahoru vykvétají velké tmavě fialové až černé květy. Mají pěticípý kalich a jsou seskupeny po l až 6 v úžlabních svazečcích. Terčovitý plod se v době zralosti rozpadá na jednosemenné plůdky. Pro léčivé účely se pěstuje a používá odrůda  »černá krajová, var. nigra hortensis«.
Květy jsou velmi vyhledávanou surovinou. Obsahují slizové látky, anthokyanová barviva, třísloviny a silice. Užívají se při všech respiračních onemocněních, mají protizánětlivý účinek a usnadňují odkašlávání. Jsou vhodné i při nemocech zažívacího traktu, mají mírně laxativní účinek. Slouží k přípravě čajových směsí. Barvivo z květů se používá v potravinářství a při výrobě likérů a vín jako neškodná přísada.
Růstová charakteristika a pěstování
Topolovka roste v každé půdě, ale jen v hluboké a bohaté humusem dává uspokojivé výsledky. Vhodné jsou půdy písčitohlinité, dobře zpracované a vyhnojené. Vysoké rostliny je třeba chránit před větrem.
Semena (na 1 ar 20 g osiva) vyséváme brzy zjara (březen) na vyznačené řádky 25 až 30 cm vzdálené. Sejeme jednořádkovým strojkem nebo ručně do hloubky asi 2 cm. Při suchém počasí se musí pozemek po vzejití rostlin zavlažovat. Záhony po celou dobu vegetace odplevelujeme a mezi řádky kypříme. V prvém roce se vytvoří přízemní růžice listů, které jako sazenice vysazujeme na stanoviště od srpna do poloviny října, do sponu 40 až 45 x 60 cm. Záhony po celou dobu vegetace odplevelujeme a mezi řádky kypříme. Pro osazení 1 aru potřebujeme 300 až 350 sazenic. V druhém roce je dobré kultury přihnojit.
Sběr
Sbírá se květ s kalichem, případně krátkou stopečkou v plném květu v červnu až srpnu, denně, nejlépe v poledne. Natrhané květy se nesmí pomačkat a stlačovat. Suší se rozložené v jedné vrstvě přirozenou teplotou na vzdušném místě, případně opatrně i na mírném slunci. Pokud použijeme teplo umělé, tak jen do 50 °C. Výnos suchých květů s kalichem se pohybuje kolem 8 kg z l aru. Sesychací poměr u květů je 5:1.

Třapatka nachová (Echinacea purpurea (L.) Moench,
třapatka úzkolistá (Echinacea angustifolia DC.)
Lidový název: rudbekie, střapalka, třepatka

Tyto rostliny pocházejí ze Severní Ameriky, daří se jim však dobře i ve střední Evropě. Tuto rostlinu využívali již severoameričtí Indiáni jako prostředek k hojení ran, proti hadímu uštknutí, pohlavním chorobám, nachlazení a při zažívacích obtížích. V roce 1737 se objevuje první zmínka o použití kořene (Radix Echinacese purpureae) v terapii.
Třapatka nachová je vytrvalá rostlina, asi 70 až 100 cm vysoká, patřící do čeledi hvězdnicovitých - Asteraceae. Kořenový systém je tvořen hustým pletencem světle hnědých svazčitých kořenů. Listy jsou oválné a řapíkaté. Květenství - úbory jsou velké: jazykovité květy jsou 4 až 6 cm dlouhé, purpurově růžové barvy. V terči jsou květy trubkovité. Plody jsou ochmýřené nažky.
Třapatka úzkolistá je podobná třapatce nachové. Jde o vytrvalou rostlinu, 70 až 90 cm vysokou. Kořenový systém je tvořen jedním nebo více šedohnědými, hlubokokořenícími hlavními kořeny. Přímý stonek nese jeden květní úbor. Jazykovité květy úboru jsou asi 3 cm dlouhé, dolů svěšené, nachové barvy. Plodonosné jsou květy trubkovité, tvořící ochmýřené nažky. Listy jsou kopinaté, na bázi zúžené.
Obsahové látky obou druhů jsou téměř shodné. Kořeny obsahují zásobní látku polysacharid inulin, pentózany, redukující monosacharidy, silici, vyšší mastné kyseliny, třísloviny a steroidy. Dále obsahují fenolické látky netříslovinného charakteru, řadu enzymů a minerální látky.
Z kořenů obou byly izolovány sloučeniny polyacetylenového typu. Tyto látky mají baktericidní a fungicidní (protiplísňový) účinek. Některé z nich mají prokázané protinádorové účinky. Obsah a složení silice je u obou druhů různý, závisí na použité části rostliny. 
Z kořenů třapatky úzkolisté byl izolován glykosid echinakosid, který se nevyskytuje v kořenech třapatky nachové. Tato látka má analgetické (proti bolestem) účinky. Oba druhy třapatek obsahují pyrolizidinové alkaloidy (tussilagin a isotussilagin). Jejich obsah je vsak velmi nízký (0,006 %), takže se jejich toxicita v běžných extrakčních přípravcích nemůže projevit. Z terapeutického hlediska jsou také významné polysacharidy, které mají výrazné imunostimulační účinky. Jsou dohře rozpustné ve vodě. Působí jako imunostimulancia na buněčné úrovni a vykazují toxický efekt na nádorových buňkách.
V západní Evropě se třapatky používají nejčastěji ve formě lihových extraktů (např. v SRN je dosud registrováno 150 preparátů obsahujících třapatku úzkolistou a 40 preparátů obsahujících třapatku nachovou). Indikace u obou jsou shodné - vnitřně proti chřipce a virózám vůbec, dále jako imunostimulancia a jako adjuvans (zesilující účinek hlavních leků) při léčbě rakoviny a zevně na špatně se hojící a hnisavé rány. Nejvýznamnější je účinek virostatický, extrakt se však musí podávat před virovou infekcí, tedy preventivně v období, kdy se chřipková onemocnění nejvíce vyskytují.
Růstová charakteristika a pěstování
Pěstují se oba druhy. Rostou v hlinité až hlinitopísčité půdě, středně zásobené vláhou, snesou i letní sucha. Daří se na slunných stanovištích, chráněných před větry. Rostliny se množí výsevem nebo kořenovými řízky.
Semena se vysévají v dubnu na stanoviště dobře zpracované a prohnojené kompostem. Sejeme do hnízd 20 x 50 cm (po 4 až 5 semenech) do hloubky l až 1,5 cm. Semena klíčí do čtyř týdnů. Po vzejití se sazenice vyjednotí (ponechají se jen nejsilnější). Během vegetace se kultura udržuje pletím a okopáváním v čistém stavu. Sazenice můžeme předpěstovat v pařeništi. Po otužení se rostliny vysazují na stanoviště, zpravidla koncem srpna nebo v září.
Sběr
Z obou druhů se sbírají kořeny a květenství. Květní úbory v době plného rozkvětu, kořeny v říjnu. Kořeny se po sběru rychle očistí od půdy, případně omyjí pod tekoucí vodou (silnější rozříznou). Obě drogy se suší ve stínu na vzdušném místě, případně teplem umělým do 50 °C. Sesychací poměr u úborů je 5 až 5,5: l, u kořenů 3 až 4:1.

Yzop lékařský (Hyssopus officinalis L.)
Lidový název: bylina poslední pomoci, yzop, izop

Yzop lékařský, čeleď hluchavkovité - Lamiaceae, pochází ze Středomoří. Je to vytrvalá 60 cm vysoká rostlina (polokeř) s čtyřhrannou lodyhou. Listy jsou vstřícné, přisedlé s podlouhlou čepelí a květy v koncových klasech v lichopřeslenech jsou krátce stopkaté, modrofialové řidčeji růžové.
Kvetoucí nať obsahuje silici, flavonoidy a další látky. Užívá se při zánětu průdušek a nadměrném pocení, k povzbuzení chuti i jako dezinficiens při střevních katarech a k přípravě pokrmů a likérů.
Růstová charakteristika a pěstování
Yzopu se daří v teplejším a sušším podnebí. K tvorbě silice potřebuje dost slunce. Volíme polohu krytou proti větrům. Půdy těžké a zamokřené jsou nevhodné. Můžeme využít svahy.
Semeno vyséváme do utužené půdy nejvýše 1 cm hluboko koncem března a v dubnu do řádků asi 60 cm vzdálených (60 g osiva na 1 ar). Výsev uválíme. Můžeme přimísit značkovací rostlinu. Yzop vzchází podle počasí asi za 20 dnů. Když jsou řádky patrné, kulturu okopeme a vyjednotíme na 10 cm od sebe. V dalších letech odstraňujeme při okopávce zesláblé a zaschlé rostliny až na 30 cm od sebe.
Pro předpěstování vyséváme do pařeniště 10 g semene na 1 ar (březen, duben). Vysazujeme v květnu do sponu 45 x 45 cm. Kulturu udržujeme čistou. Větší vzdálenost řádků volíme proto, že v dalších letech vytvoří yzop trsy až 60 cm vysoké a v užších řádcích by byla kultura zastíněna. V druhém roce a dalších letech můžeme přihnojit.
Sběr
Yzop sklízíme v plném květu (ne odkvétající), jinak květy opadávají a obsah silice klesá. V prvém roce sklízíme jednou, dále je prvá sklizeň počátkem července, druhá za dva měsíce. Nať seřezáváme asi 10 cm nad zemí. Suší se přirozeným teplem, ve stínu, v tenkých vrstvách a za dobrého větrání. Při sušení teplem umělým nesmí teplota překročit 35 °C (sesychací poměr 4:1). Výnos suché natě z l aru je 25 až 40 kg, v prvém roce nižší.